do Maďarska nebo Bulharska.
Člověk je mezi svými, ať už v koloně nebo u Balatonu.
"V těchto zemích, kam se cestovalo, jezdily také na silnicích Wartburgy.
Byly to tedy země, které naše vozidla dovážely.
Tím pádem, když jste si sebou jako náhradní díl pro osobní potřebu
a tedy bez proclení vezli kloubový hřídel, alternátor nebo startér,
jste ho mohli místnímu vlastníkovi Wartburgu prodat za devizy
a ty pak použít na pěknou dovolenou."
Nejen automobily se sháněly těžce. I náhradní díly se viděly zřídka
a některé tak málo, že se jim přezdívalo "zlatý prach".
Co měl člověk dělat, když bylo potřeba občas něco opravit
nebo vyměnit některý z opotřebených dílů?
Existovaly tři možnosti.
Možnost č.1:
"K udržení vozidla v provozuschopném stavu se běžné opravy
daly provádět i jedoduchým domácím nářadím.
Na delší trasy bylo nutné sebou vzít benzínovou pumpu
- velice rychle vyměnitelná,
izolační pásku,
sadu šroubků, určenou pro Wartburg,
dále sadu pružin,
zapalovací cívku, zapalovací svíčku.
Svíčky měly poměrně velkou poruchovost a já jsem neznal nikoho,
kdo by sebou nevozil tolik svíček, kolik má vůz válců.
Možnost č.2:
Na to musel být ale člověk žena,
aby mohl nosit co nekratší sukni.
A pak tu byla ještě možnost č.3
- vitamín B.
B jako "konexe".
"Přijel za mnou chlapík, že potřebuje nový výfuk.
Ale výfuky měly v dobách NDR větší cenu než zlato.
A říkal: "V čem je problém? Můj známý sehnal výfuk za pár hodin."
Není třeba moc přemýšlet, jak ho sehnal,
ale normálním způsobem ho koupit určitě nešlo.
Za pár hodin to prostě nešlo.
Auta měly výfuky v hrozném stavu, na kriminál.
Byly děravé, nesčetněkrát svařované, zhnilé plechy,
všechno v nich mlátilo. No ale co dělat? Nebyly."
Tento sklad je dobře naplněn. A byl i tenkrát.
Ale - není to v Německu.
"Náhradní díly, ty jsme měli vždycky.
Nestalo se, že bychom řekli: ne, toto nemáme.
Z Eisenachu se vždycky starali, abychom měli stále dost dílů."
Wartburg bez pořadníků, náhradní díly bez problémů.
Belgie musí být rájem.
Co ale dělá třeba páter Pax, když musí natankovat?
V Belgii nejsou stojany s benzínem Mix,
žádné, ze kterých by tekla už hotová směs s olejem.
"V Belgii to bylo postaveno pro vozy z Německa, z NDR
a například tam měli stojany Mix, neměli jsme je v Belgii.
takže lidé museli vždy při tankování přimíchávat i olej
to znamená nalít olej vzadu do nádrže
a pro belgický trh bylo vyrobeno zařízení Ölomatic.
Co to je? No je to zařízení namontované na motoru
které dodává olej přímo do karburátoru a tam se smíchá.
Díky tomu mohou lidé tankovat jako ostatní."
Vtipné belgické zařízení ale nevyřešilo hlavní problém automobilu.
Dvoudobý motor už nesplňoval zahraniční emisní limity.
Z tohoto důvodu klesal vývoz.
V roce 1979 už nemohou být uzavřeny žádné smlouvy na dodávky.
V Anglii, Belgii, Holandsku, Finsku, Dánsku a Řecku
stojí celkem 1.500 neprodejných Wartburgů.
V Berlíně a Eisenachu bijí na poplach.
"Už v roce 1978 jsme měli ve státním plánu úkol
dodat 7.500 Wartburgů se čtyřdobým motorem pro vývoz.
To znamená, že jsme museli vyrobit 7.500 čtyřtaktních vozů."
"Vedení podniku vidělo řešení v tom,
k naší nelibosti - musím říct,
proti původnímu plánu zkonstruovat vlastní čtyřdobý motor,
koupit hotový motor u jiné firmy
a tento naroubovat do automobilu Wartburg."
"Pokud si ještě dobře pamatuju, jednali jsme
s Renaultem o ceně motoru kolem 1.600 marek."
"Vyskytly se ale nějaké, pravděpodobně politické tlaky,
které se snažily zabránit jakékoliv závislosti
na dovozu z Francie. Prostě to padlo."
"Měli jsme tolik možností pro vývoj automobilu.
A s tím motorem Renault bychom měli dvojnásobný zisk
kdybychom ho prodali v kompletním autě za cenu 10.000 DM."
"Těch 7.800 nevyrobených Wartburgů bylo odečteno z plánu plánovací komisí.
Nešlo totiž jen tak vzít ten motor a plácnout ho do auta -
tak jednoduché to nebylo."
Musely by se vyrobit různé přípravky a další a další věci, které také stojí peníze kromě toho motoru."
Ve starém závodě v Eisenachu to nešlo.
Budovy a vybavení bylo příliš staré a plocha pro rozšíření malá.
Ale tlak byl stále větší.
Wartburg už nebyl zdrojem valut.
Nad rozmrzelým krajem s dlouhými pořadníky
a nedostatkem náhradních dílů se zablesklo.
Günter Kleiber přijíždí zjistit stav do Eisenachu.
Obrázky klamou. Tak přátelské setkání to nebylo.
Všem je najednou jasno: musí se tu investovat.
"Podnik dostal přislíbenu částku 4-5 miliard marek.
Měl se za to kompletně celý přesunout, postavit nový závod.